Epithelia (pathobiochemistry)

Epithelial cells form continuous sheets (surfaces), called epithelia, that line the internal and external surfaces of the body, or they form trabeculae, glandular acini or tubules. Their plasmatická membrána it is organized into at least two distinct sections that perform their specialized functions - we say that it is polarized. One side firmly adheres to the neighboring cell with its surface. There are a number of specialized types of epithelia:
 * Secretory epithelial cells are found in most epithelia. They are specialized in excreting various substances on the surface of the epithelial layers. They are the main part of glands with external (exocrine) and internal (endocrine) secretion.
 * Absorbent epithelia, on the other hand, absorb substances needed by the organism. Their surface is therefore increased many times over by protruding tiny villi, called microvilli. Individual epithelial cells are bound to each other by strong intercellular junctions, which maintain a mechanically continuous layer of epithelia and at the same time prevent the passage of small molecules between cells. The entire epithelial layer rests on the so-called basal membrane (lamina basalis). Examples are intestinal epithelia.
 * Ciliary epithelia (ciliated epithelia) have fine hairs on their surface, fluttering synchronously and thus moving the surface mucus with trapped dust or bakteriemi, which thus remove e.g. from the surface of bronchial epithelia.

Enterocytes
Intestinal epithelial cell (enterocyte) lines the lumen tenkého střeva. It has two main functions The luminal (apical) part of the plasma membrane is specialized for absorption. This area is called brush border. Thin finger-like protrusions with a diameter of 100 nm, which are called microvilli, emerge from the surface. The absorption surface is thus increased many times over. Ties provide strength to microvillas aktinových filament. The exoplasmic membrane of microvilli contains hydrolytic enzymes: These hydrolytic enzymes are components glycocalyx. Absorbed molecules into the enterocyte are transferred and excreted basolateral membrane into the bloodstream. Transport proteins located in the basolateral membrane are different from those that carry out absorption at the apical end. There are other protein molecules on the basement membrane that mediate anchoring to the basal lamina.
 * 1) absorb from the lumen of the intestine small molecules that were formed by digesting food;
 * 2) then transfer them into the bloodstream.
 * di- and tripeptidases, which cleave oligopeptides into individual ones aminokyseliny;
 * disaccharidases (saccharase, maltase, isomaltase, lactase, trehalase), which split disaccharides into the corresponding monosaccharides and thus enable their absorption.

Classification
Enterocytes can be classified into three cell types.

Absorptive cells (columnar absorptive cells) are lined on the luminal surface by a dense row of microvilli (the so-called brush border), which rest on a network of intracellular microfilaments under the cell membrane. Microvilli (or absorption cells) are the site of final digestion and absorption of food components. Each absorption cell has up to 3000 microvilli (1 x 0.1 μm), so the total area of the microvilli is about 2·108 cm2. On their surface is the apical cover - glycocalyx, which is the seat of hydrolytic enzymes such as disaccharidases (lactase, sucrase-isomaltase, maltase, trehalase), dipeptidases and alkaline phosphatase. Absorptive cells are rich in mitochondrie, Golgiho aparát and endoplazmatické retikulum. Transport across the luminal membrane takes place as follows: Glucose is transported from the intestinal lumen into the interior of the cell across the apical membrane using the glucose/Na+ symporter transporter facilitated diffusion. Na+ ions are pushed out of the enterocyte at the basolateral membrane by the action of the Na+/K+ ATPase pump. A similar absorption mechanism (like symport) also exists for amino acids. Note: Disacharidas deficiency (congenital or acquired) is accompanied by diarrhea and a number of other symptoms. Lactase deficiency is the most common.
 * Absorptive cells

Pohárkové buňky they secrete mucin (acidic glycoproteins) and are deposited regularly between absorptive cells. It protects the intestinal lining and provides it with a lubricating effect.
 * Goblet cells

They are divided into a number of subtypes according to hormonů, which they produce
 * Enteroendocrine cells

M cells (membranous epithelial cells) are specialized as antigen presenting cells that phagocytose various antigeny. They pass them on after processing imunokompetentním buňkám, lying beneath them in the lymphatic follicles.
 * M-cells

Parietální (krycí) buňky žaludeční sliznice
Tyto buňky mají mikrovilli na luminální straně membrány, bazální strana je velmi dobře zásobena krví z krevních kapilár. Obsahují dále velmi četné mitochondrie, což svědčí o jejich vysokém energetickém obratu. Jejich hlavním úkolem je acidifikace žaludečního obsahu sekrecí HCl až na koncentraci 0,1 mol/l (pH = 1,0). Děje se tak aktivitou H+/K+ ATPasy na apikální straně membrány. Ta se podobá Na+/K+ ATPase erytrocytové membrány, ale na rozdíl od ní její činnost je elektroneutrální: vypuzuje 1 ion H+ a přenáší 1 ion K+ do buňky během jednoho cyklu hydrolýzy ATP (u Na+/K+ pumpy dochází k vypuzení/výměně 3Na+ za 2K+). Protonový koncentrační gradient mezi lumen žaludku a cytosolem parietální buňky je 106, tedy milionkrát vyšší (pH 1,0 oproti pH 7,0). Očekávalo by se, že koncentrace OH− v cytosolu se úměrně zvýší (na základě rovnice: [H+] x [OH−] = 10–14mol2). Že se tak neděje (pH cytosolu zůstává neutrální), je způsobeno tím, že exces OH− reaguje s CO2, který do cytosolu difunduje z krevního oběhu; vzniká tak HCO3− za katalýzy karbonátanhydratasy. Anion HCO3− je transportován přes bazolaterální membránu prostřednictvím aniontového vyměňujícího proteinu (obdoba proteinu pruhu 3 v erytrocytech, viz také Hamburgerův efekt) výměnou za Cl− do krevního oběhu. Podílí se na tom též Cl− - a K+ antiport.

Terapeutické blokování H+/K+ ATPasy v parietálních buňkách výrazně sníží aciditu žaludeční sekrece, čehož se užívá při léčení ezofageálního refluxu, peptického vředu a jiných stavů s nadměrnou kyselou žaludeční sekrecí. Děje se tak aplikací omeprazolu, který je tzv. suicidálním substrátem tohoto enzymu, to znamená, že se ireverzibilně naváže na enzym, který pak nemůže pokračovat ve své funkci. K postupnému obnovení kyselé žaludeční sekrece dojde asi za 24–48 hodin, kdy se vytvoří nové (neblokované) parietální buňky při své pravidelné obnově z buněk bazálních.

Acinární pankreatická buňka
Podobně jako enterocyt (mají společný embryonální základ) má dvě funkční oblasti: Bazolaterální část membrány je obklopena krevními kapilárami a je místem, odkud přicházejí nutrienty. Na povrchu má četné receptory peptidových hormonů regulujících tvorbu a vylučování zymogenů podle přijaté potravy. Tyto hormony pocházejí z epitelií žaludku a tenkého střeva. Pankreatické buňky vytvářejí (asi s tuctem stejných buněk) malý kulovitý útvar – pankreatický acinus. Centrální dutinka ústí acinu je vystlána duktálními buňkami (centroacinární buňky). Acinární buňky obsahují zymogenní granula, v nichž jsou skladovány v inaktivní formě pankreatické hydrolytické enzymy: trypsinogen, chymotrypsinogen, elastasa, prokarboxypeptidasy, aminopeptidasy, ribonukleasy, dále amylasa a lipasa.
 * 1) Jedna část syntetizuje a skladuje hydrolytické enzymy, nutné k trávení potravy ve střevě.
 * 2) Apikální část, kde se shromažďují shluky sekrečních vezikul, je místem sekrece zymogenů.

Buňky renálních tubulů
Hlavní funkcí renálních tubulárních buněk je transport vody a látek profiltrovaných glomeruly do „primární“ moči. Transport přes tubulární buňky je příkladem epitelového transportu, který se děje mnohočetnými, polarizovanými mechanismy přes více biologických membrán. Buňky renálních tubulů je možno klasifikovat do následujících kategorií podle lokalizace v nefronu:

Buňky proximálního tubulu
Vystýlají první část stočených kanálků 1. řádu. Jsou mezi nimi tzv. těsné spoje (tight junction), obsahují četné mitochondrie, které dodávají energii aktivnímu transportu, na luminální straně jsou obdařeny kartáčovým lemem, který přechází v bazolaterální membránu. Mají řadu vodních kanálů, reabsorpce vody a elektrolytů je proporcionální, filtrát v lumen je isotonický. Reabsorpce se děje nejprve vyrovnáním osmotického tlaku. V bazolaterální membráně se nachází: V kartáčovém lemu je umístěn:
 * Na+/K+ ATPasa, která reabsorbuje Na+ výměnou za K+.
 * Dále se zde děje pasivní reabsorpce Na+ s HCO3− a pasivní reabsorpce K+ přes K+ kanály.
 * kotransport pro reabsorpci Na+-solutů a Na+/H+ antiport (reabsorbuje Na+ a secernuje H+);
 * aniontový výměnný transport, který reabsorbuje Cl− výměnou za formiát.
 * Děje se zde též osmotická reabsorpce H2O, sekrece organických kationtů výměnou za H+ a výměna urátových aniontů (proximální reabsorpce a distální sekrece).

Sestupné rameno Henleovy kličky (tenká část)
Je vysoce propustné pro vodu a mírně propustné pro většinu solutů. Obsahuje jen málo mitochondrií (jen malý nebo žádný aktivní transport). Lumen tubulů opouští více vody než solutů (filtrát je hypertonický). Děje se zde reabsorpce profiltrované vody osmosou a minimální pasivní reabsorpce solutů.

Vzestupné rameno Henleovy kličky (tlustá část)
Je neprostupné pro H2O. V tenkém ascendentním segmentu dochází k pasivní reabsorpci solutů. Tlustý ascendentní segment obsahuje mitochondrie (pro aktivní transport). Výstup solutů z lumen stoupá více jak filtrát postupuje ascendentním segmentem a proto se filtrát stává hypotonickým. Na bazolaterální membráně je umístěna Na+/K+ ATPasa a kanály pro pasivní reabsorpci Cl− a kanály pro pasivní reabsorpci K+. V kartáčovém lemu je reabsorpční kotransporter Na+/K+/2 Cl− a sekreční kanál pro K+.

Buňky distálního tubulu (bližší diluční segment)
Jsou neprostupné pro vodu a ureu, obsahují mitochondrie pro podporu aktivního transportu. Je zde macula densa pro zpětnovazebnou kontrolu sekrece reninu. Soluty opouštějí lumen jak filtrát postupuje a ten se tak stává hypotonický. Obsahuje stejné kanály jako tlusté vzestupné raménko Henleovy kličky.

Buňky distálního tubulu (vzdálenější segment)
Jsou zde 2 typy buněk: principální a interkalární. Permeabilita pro vodu a ureu kolísá podle sekrece antidiuretického hormonu (ADH). V nepřítomnosti ADH reabsorce NaCl způsobuje, že se filtát v lumen stává postupně více hypotonický; v přítomnosti ADH je voda reabsorbována podél dřeňového gradientu a filtrát se postupně stává hypertonickým. Bazolaterální membrána obsahuje Na+/K+ ATPasu (v principálních buňkách) a H+ ATPasu v interkalárních buňkách – ta je odpovědná za tvorbu kyselé moče sekrecí H+. Dále jsou zde reabsorpční K+ a Cl- kanály.

Buňky sběrného kanálku
Antidiuretický účinek ADH spočívá ve zvýšení propustnosti apikální membrány buněk dolního segmentu nefronu pro vodu. Mechanismus je následující: V nepřítomnosti ADH se aquaporiny 2 (AQP2) nalézají mimo plasmatickou membránu, ale v její blízkosti ve specifických vezikulech – aquaforech. Stimulace buňky ADH navodí signální transdukcí fúzi aquaforů s přilehlou apikální membránou a vytvoří v ní vodní kanály; tím se apikální membrána stane pro vodní molekuly propustnou. V nepřítomnosti ADH jsou vodní kanály z membrány staženy zpět do vezikulí endocytózou. Tento celý děj se opakuje při další stimulaci. Intracelulární trandukce signálu ADH se děje prostřednictvím specifického receptoru pro vasopresin (V2), který je součástí rodiny G-proteinů, za vzniku druhého posla – cAMP – a aktivace proteinkinasy A (PAK). Na bazolaterální membráně je lokalizován jiný aquaporin (AQP3), který zase usnadňuje výstup vody z buňky.

Klinické poznámky
Renální tubulární epitelie vystýlají lumen ledvinových tubulů. Lidská ledvina je složena zhruba z 1,2 milionů tubulů, které musí udržovat svoji tubulární strukturu, aby mohly vykonávat správně svoji funkci.

U autosomálně dominantní choroby polycystických ledvin vznikají v ledvinách cysty neuspořádaným rozšiřováním tubulů. Onemocnění je způsobeno mutací genu PKD 1 nebo PKD 2. PKD 1 kóduje membránový protein nazvaný polycystin 1, který je nutný pro interakci buňka-buňka nebo buňka-extracelulární matrix. Gen PKD 2 kóduje polycystin 2, protein membránového kanálu (neselektivní kationtový kanál regulovaný Ca2+ - permeabilní pro Ca2+, Na+ a K+). Polycystin 1 a polycystin 2 vytvářejí spolu heterodimer, což je nutné pro translokaci polycystinu 2 z nitra buňky, kde se tvoří, do buněčné membrány, kde vykonává svoji funkci. Oba jsou nutné pro správnou morfologii a funkci renálních tubulů.
 * Polycystické ledviny

Bartterův syndrom se vyznačje hypokalemií, způsobenou značnými ztrátami K+ močí, metabolickou alkalózou a nízkým nebo normálním krevním tlakem; současně je zvýšena tvorba reninu (hyperplazie juxtaglomerulárního aparátu) a aldosteronu; dále je snížena odpovídavost presorických účinků na infuzi angiotensinu II. Často bývá zvýšena produkce prostaglandinu E2, prostacyklinu, kalikreinu a bradykininu. Hladina Mg2+ bývá snížena pro hypermagnesiurii. Dědičnost choroby je autosomálně recesivní. Byla prokázána mutace genu pro renální Na+-K+-Cl- - kotransportér (vzácněji) a mutace chloridového kanálu (častěji). Naproti tomu Gitelmanův syndrom, který je klinicky mírnější variantou s hyperkalciurií a zvýšeným Ca v plasmě (ale Ca-ionizované je normální), s normální produkcí prostaglandinu; je způsoben mutací genu pro renální thiazid-senzitivní Na+-Cl- kotransportér. Při léčení Bartterova syndromu se doporučuje zvýšený přívod K+ a Na+, při hypomagnesemii pro hypermagnesiurii též Mg. Spironolakton snižuje ztráty K+močí. U některých pacientů je užitečné podávat inhibitory prostaglandin-synthetasy a dále inhibitory angiotensin-konvertujícího enzymu.
 * Bartterův syndrom

Relativně vzácná mutace genu AVPR2, který kóduje produkci antidiuretického receptoru V2, nebo častější mutace genu AQP2 způsobuje familiární nefrogenní diabetes insipidus. Mutace AQPR2 byly klasifikovány do 3 typů: 1. typ mutovaného receptoru se nedostane k povrchu membrány; u 2. typu je receptor na membráně, ale nemá schopnost vázat AVP; 3. typ je buď vůbec inaktivní nebo rychle po vzniku degradován. Důsledkem je porucha koncentrační schopnosti ledviny, polyurie, polydypsie, hyposthenurie, která se neupraví po aplikaci vasopresinu. Existuje lékový nefrogenní diabetes insipidus: Demeclocyclin inhibuje non-kompetitivně aktivitu adenylátcyklasy; soli lithia způsobují rezistenci na vasopresin inhibicí adenylátcyklasy tím, že stimulují inhibiční aktivitu Gi-proteinu.
 * Familiární diabetes insipidus

Kožní epitelie
Po gastrulaci pokrývá povrch embrya jednoduchá vrstva pluripotentního ektodermu. Brzy potom, když se mezenchymové buňky usadí pod ektodermem, začne se formovat epidermis a její přívěsky. Ektoderm se mění v pokožku. Kožní epitelie jsou odděleny od mezenchymu pod nimi ležící bazální laminou extracelulární matrix. Mezenchym určuje, jaký typ epitelií a jejich přídatné útvary se vytvoří. Znamená to, že když se transplantuje celá kůže s vlasovými folikly do oblasti kůže bez chloupků (kupř. do dlaně nebo plosky), vytvoří se v tomto místě též vlasové folikly. Kůže tedy ví, jaké přívěsky má vytvořit a mezenchym k tomu poskytuje příslušné stimuly.

Epidermální buňky
Epidermis (pokožka) je neustále se obnovující vícevrstevný orgán, jehož buňky jsou v konstantní diferenciaci. Vstevnatá část má 2 hlavní zóny buněk (keratinocytů): Ve stratum germinativum je možno rozlišit další 3 vrstvy: (i) bazální, (ii) spinózní a (iii) granulární; každá představuje postupující stádia diferenciace a keratinizace. Konečným stádiem jsou mrtvé, stlačené buňky stratum corneum na povrchu pokožky. Epidermální buňky se odvíjejí mitotickým dělením z bazálních buněk, spočívajících jako jedna vrstva kubických buněk na bazální lamině. Ty se při diferenciaci směrem k povrchu stávají polyhedrické tak, jak syntetizují vzrůstající množství cytokeratinu. Vzájemnou adherenci epidermálních buněk udržují desmosomy, obsahující několik intracelulárních proteinů: S pokračující diferenciací se v buňkách objevujé keratohyalinní granula (granulární vrstva keratocytů). Tato granula vytvářejí protein filagrin, který navozuje agregaci cytokeratinových vláken do paralelních vrstev, čímž se buňky stávají „chemicky odolné“. Nerozpustnost a ochranné vlastnosti stratum corneum jsou dány: Tato tmelová substance tvoří velmi důležitou bariéru, která zabraňuje unikání vody z povrchu organismu. Byla nutným předpokladem života na souši. Ve stratum lucidum jsou cytokeratinová filamenta zalita hmotou obsahující eleidin. Bazální vrstva epidermis má stálou populaci germinálních buněk. Nové keratinocyty potřebují asi 14 dnů, aby se vyvinuly do buněk stratum granulosum a dalších 14 dní, aby se dostaly k povrchu stratum corneum a odlouply se.
 * 1) vnitřní zónu životných buněk (stratum germinativum);
 * 2) vnější vrstvu zrohovatělých buněk (stratum corneum).
 * desmoplakin – způsobující jako paraneoplastický autoantigen pemfigus vulgaris;
 * transmembránový desmoglein, který se může stát autoantigenem při pemfigus folaceus i pemfigus vulgaris.
 * množstvím keratinových vláken obalených keratohyalinem v kornocytech;
 * ztluštěním membrán kornocytů nebo jejich zrohovatělým obalem;
 * depozicí glukosylceramidu a acylceraminů v mezibuněčném prostoru kornocytů.

Melanocyty
Melanocyty jsou kulaté buňky s nepravidelnými, velmi dlouhými výběžky, kterými pronikají mezi buňky stratum basale a stratum spinosum. Jejich konce zasahují do invaginací na povrchu keratinocytů. Melanocyty jsou připojeny k bazální lamině systémem hemidesmosomů. Mezi melanocyty a sousedními keratinocyty nejsou desmosomy vyvinuty. Funkcí melanocytů je syntéza melaninu, pigmentu vznikajícího z tyrosinu oxidovaného tyrosinoxidasou na dihydroxyfenylalanin (DOPA) a metabolizovaného dále až na melanin. Ten se dostává do granul, kde prodělává několik vývojových stádií. Konečným stadiem je vznik melanosomu. Zralé melanosomy jsou předávány cytoplasmatickými výběžky keratinocytům ve stratum basale a stratum spinosum (cytokrinní sekrece). V cytoplasmě keratinocytů se melaninová granula usadí v oblasti nad jádrem; chrání je tak (při dělení buňky) před škodlivým účinkem UV-záření (290–320 nm). Buňky, do nichž byl melanin umístěn, se nazývají melanofory.

Počet melanocytů se liší v různých oblastech kůže těla. Na zádech je asi 1000 na 1 mm2, na šourku 2000 na 1 mm2. Počet melanocytů není (!) ovlivněn ani pohlavím ani podle rasy; barva kůže je dána množstvím melaninových granul v keratocytech. Tmavnutí pokožky (opálení) po expozici UV je výsledkem dvoustupňového pochodu: Nedostatek kortisolu kupř. u Addisonovy choroby (insuficience kůry nadledvin) vede pro nedostatek zpětné vazby ke zvýšené sekreci ACTH a zvýšené pigmentaci pokožky. Věkem se snižuje obrat epidermálních buněk (klesá na 50% mezi 30. a 70. rokem). Ztráta elastinových i kolagenních vláken v kůži přispívá ke vzniku vzhledu tenkého papíru, transparentnosti a větší lomivosti cévek. Zmnožení křížových vazeb mezi kolagenními i elastinovými řetězci způsobuje větší rigiditu kůže („Stará“ kůže se vrací do původní polohy, je-li shrnuta, jen velmi pomalu). Kvalitativní změny dermálního kolagenu (jeho náhrada za amorfní bazofilní hmoty) způsobuje zvrásnění kůže zejména na obličeji a krku. Za každou dekádu se snižuje o 10–20 % počet enzymaticky aktivních melanocytů, což vede k vytváření nepravidelných pigmentových skvrn a k šednutí vlasů.
 * 1) fyzikálně-chemická reakce – tmavnutí již existujícího melaninu a jeho rychlý transport do keratinocytů;
 * 2) zvýšení syntézy melaninu v melanocytech, čímž se zvýší jeho celkové množství.

Další typy buněk
Langerhansovy dendritické buňky jsou ve stratum spinosum; patří do monocytomakrofágového systému, do skupiny buněk prezentujících antigen. Mají hvězdicový tvar a bývá jich v epidermis (event. v dermis) 400–1000 na 1 mm2. Merkelovy buňky se vyskytují v kůži tlustého typu (planta pedis nebo manus). Tvarově se blíží keratinocytům. Jde pravděpodobně o mechanoreceptory, i když jiní autoři se domnívají, že patří do skupiny buněk neuroendokrinních. Hranice mezi epidermis a dermis není rovná; výběžky dermis (papily) interdigitují s evaginací epidermis (epidermální lišty), které tak zpevňují dermo-epidermální spojení. Bazální buňky jsou spojeny s bazální laminou hemidesmosomy, kotvící intermediární filamenta a v dermis fibrily kolagenu VII. Elastická vlákna jsou připojena k bazální lamině fibrilinovými mikrofibrilami; na spojení se podílí též fibronektin. Věkem se počet Langerhansových buněk snižuje o 50 % (snížení imunoreaktivity).

Klinické poznámky
Psoriáza je chronické onemocnění kůže s genetickou predispozicí (HLA antigeny BW17, B13, BW37; kandidátní gen predispozice je asi na chromosomu 3q21 lokus PSORS5, gen SLC12A8) projevující se erytémovými papulkami a plaky se stříbřitými silnými šupinami, snadno odstranitelnými a lokalizovanými především nad kožními výběžky (loket, kolena) ale i jinde. Etiologie není známa. V patogenezi je výrazná proliferace epidermálních buněk (7x vyšší urychlení cyklu buněčného dělení). Doba, kdy se keratinocyty dostanou z bazální vrstvy až na povrch stratum corneum trvá pouze 3–4 dny (normálně 28 dní); dochází ke zvýšené keratinizaci, což vede ke ztluštění epidermis (papulky, plaky) a parakeratinózním změnám stratum corneum (stříbřité šupiny). V buňkách s pokročilou diferenciací byl identifikován glykoprotein, nazvaný korneodesmosin, který se pravděpodobně účastní adheze keratinocytů a je pravděpodobně faktorem náchylnosti k psoriáze. U kožních lézí je mnohem výrazněji exprimován.

Psoriáza je v současné době považována za zánětlivou dermatózu, vznikající pro abnormální homeostázu epidermis a charakterizovanou hyperproliferací a abnormální diferenciací keratinocytů s předcházející aktivací kožního imunitního systému. Jde o multifaktoriální onemocnění s patogenetickými mechanismy hereditárními i enviromentálními. Rozlišují se dva typy: familiární a sporadická. Soudí se, že psoriáza je autoimunitní onemocnění s podílem aktivace T-lymfocytů, uvolňujících řadu cytokinů (IL-8, INFγ), které navodí abnormální aktivaci a diferenciaci keratinocytů. Cílem terapie je potlačení proliferace keratinocytů a zánětlivé reakce kůže. Lokálně se aplikují steroidy, masti s dehtem a anthranilinem, dále ozařování UVB nebo UVA a kombinace. Perorálně se užívá psoralen, nověji kalciprotrienové masti (derivát vitaminu D – snižuje proliferaci). Systémově (u rezistentních případů) se nasazují antimetabolity a antimitotika (methotrexát, azathioprin, hydroxyurea), dále etretinát (retinoid).

Související články

 * Ledviny
 * Epitel
 * Žaludek
 * Pankreas